Mellem 1939 og 1945 -
- blev 125.000 unge mænd stillet over for den farligste opgave -
- af alle britiske soldater i krigen.
De blev ramt af de største tab.
Næsten halvdelen af dem, 55.000, blev dræbt.
Det var som et helvede. Man troede virkelig, at løbet var kørt.
De var bombepiloter, der tog sig af Hitler -
- da luftangreb var den eneste måde at få ram på Nazityskland på.
Vi var involveret i en total krig.
Vi kæmpede for vores liv.
Vi er Ewan og Colin McGregor.
Vi er fascinerede af RAF i 2. verdenskrig.
Vi vil vide, hvad der skete efter Slaget om England.
"De få" reddede os fra invasion -
- og RAF opbyggede en stor styrke for at kæmpe i Tyskland.
Det var bombetropperne. Jeg var selv bombeflypilot i RAF.
Jeg fløj overlydsflyet Tornado. Mine forgængere fløj Lancaster.
Jeg får chancen for at flyve Storbritanniens sidste Lancaster.
Piloter var i hold på 7, der levede, kæmpede og ofte døde sammen.
Jeg skal se på, hvordan det var at være en del af dette luftbroderskab.
Det er en fortælling om udholdenhed, samarbejde og heltemod.
Jeg havde aldrig fløjet før. Ikke engang kørt en bil.
Man havde en opgave. Man satte sig bare og udførte den.
Men historien rummer også kontroverser.
Trods heltedåden ignoreredes bombetropperne efter krigen.
Angrebene på Hamburg og Dresden dræbte tusinder af civile.
Mange anså dem for at være unødvendige.
Der var en krig i gang. Vi var nødt til at vinde.
Gud ved, hvordan det var endt, hvis vi ikke havde vundet.
I 1940 slog RAF-jagerfly invasionen tilbage i Slaget om England.
Men tyske Luftwaffe fortsatte med at bombe engelske byer i lynkrigen.
Da briterne var besejret ved Dunquerque -
- så premierminister Churchill kun én mulighed for at slå igen.
"Vores største satsning må være at vinde herredømmet i luften."
"Jagerflyene er vores frelse, men kun bombeflyene giver os sejren."
Winston Churchill, 1940.
Et fly, mere end noget andet, symboliserer dén kamp for sejr.
I RAF Collingsby i Lincolnshire står landets sidste Lancaster-fly.
Det vedligeholdes af RAF's Battle of Britain Memorial Flight.
Eskadronleder Ian Smith er dets værge.
Hun er en af de to flyvedygtige Lancastere i verden.
- Er der kun to tilbage? - Ja, den anden er i Canada.
Her er hun, i al sin pragt. Er hun ikke blændende?
- Hvor mange blev der bygget? - Der blev bygget 7377 Lancastere.
Men omtrent 3500 blev skudt ned over Tyskland.
Lancaster var det bedste fly overhovedet under krigen.
Det kunne tage en enorm bombelast, modstå mange tæsk -
- og var en nydelse at flyve.
Fire Rolls-Royce Merlin-motorer som 22-årig. Hvem kan ikke lide det?
Et fantastisk fly, smukt. Hun var en rigtig dame.
Og som med alle damer ... behandl dem godt, så går de.
Lancaster havde krigens allerstørste bombelast.
Så der var ikke megen plads derinde.
Pas på hovedet.
Det, som snart bliver åbenlyst, er, at selv om det er et stort fly -
- var der meget lidt plads.
Tænk, hvis du har fuldt flyudstyr på.
Jeg kan ikke med mine jeans. De er for stramme.
Forestil dig, at du har en Irving-pilotjakke på.
Det er én ting i dagslys, men brænder det og snurrer rundt i mørket ...
- ... vil det være lidt vanskeligt. - Bare lidt. Kors.
Se lige her.
Det er utroligt åbent, og det er meget stort.
Det er præcis, ligesom da hun fløj under krigen.
Er alle instrumenter originale?
Piloten sad i sædet til venstre, foran dig, Ewan -
- og her er en skudsikker plade, der til en vis grad beskyttede ham.
Man har god udsigt, men man føler sig meget sårbar.
Det er kun en god centimeter Perspex-plastik -
- og siden på flyet består af 2 mm aluminium. Det standser ikke noget.
For at realisere min drøm om at flyve dette fly -
- skal jeg først træne med nogle andre tunge fly fra den æra.
Larmen fra en Spitfire forkynder ankomsten af en mand -
- som RAF stoler på kan overvåge den træning.
Fyren, der kommer i Spitfire-flyet, er din instruktør.
Han vil vise dig, hvad gutterne måtte udholde for at flyve Lancasteren.
Bag ankomsten står generalløjtnant Cliff Spink, en tidligere RAF-pilot.
Han er ekspert i fly fra krigen og har lært mig at flyve Spitfire.
- Hej! - Der er en pilot, vi genkender.
De sagde, at brødrene McGregor var her, så ...
Så jeg måtte sørge for, at I opfører jer pænt.
Vi får se, om du husker, hvad du lærte i fjor.
Jeg må hæve blikket lidt, tror jeg.
Sidste år gav Cliff mig den grunduddannelse -
- som alle krigens piloter fik -
- før jeg måtte flyve den enmotors Spitfire.
Men nu skal jeg kunne mestre et lille transportfly -
- før jeg må flyve den firmotorers Lancaster.
Som et medlem af 617. eskadrille er det største at flyve en Lancaster.
Det er et stort karrieremål.
Lancasteren blev krigens mest succesfulde bombefly.
Men det blev først taget i brug 2 1/2 år inde i krigen.
I krigens begyndelse var bombestyrkerne ineffektive.
Styrken, bestående af 280 lette bombefly, der fløj i dagslys -
- blev ramt af tab på op til 50 procent.
I et katastrofalt angreb på Ålborg blev alle 11 fly skudt ned.
Og den 14. november 1940 -
- viste et tysk, natligt bombetogt mod Coventry høj effektivitet.
Steven Bungay, ekspert i luftkrigen, viser nyhedsjournaler fra angrebet.
Alle disponible tyske natbombefly blev sendt op.
Om natten den 14. nov. blev der smidt 450 ton bomber over byen.
Det var krigens hidtil mest ødelæggende angreb.
Coventry blev ødelagt ligesom Warszawa og Rotterdam.
60.000 bygninger ødelagdes, og 568 civile mistede livet.
Byen fremstillede fly, men i stedet for kun at bombe fabrikker -
- valgte Luftwaffe at jævne byen med jorden.
- Utroligt. - Ja.
Jeg har aldrig før set massegraven. Jeg kendte ikke til det her.
Det, tyskerne foretog sig i Coventry, var et samlet bombeangreb.
De spredte ikke bare tingene ud over området.
RAF's konklusioner heraf var meget vigtige.
De indså, at med specialister, der brugte specialudstyr -
- som vi da begyndte at udvikle, kunne man opnå dén koncentration.
Og koncentration havde en stor virkning.
Bombestyrken vidste nu, hvad den skulle gøre.
Hvis de ikke kunne ramme enkelte fabrikker -
- ville de ødelægge alt omkring dem i samlede bombetogter.
Det blev kendt som fladebombning.
Målet var at skabe afbrydelser i industrien.
Ved at ødelægge infrastruktur, med hvilken folk tog på arbejde -
- skaber man en industriel produktionsnedgang.
Målene var Tysklands industribyer, såsom Berlin og Hamburg -
- og produktionscentret Ruhr.
Men det varede næsten to år, før man kunne virkeliggøre planerne.
Skal jeg flyve Lancaster sidst på ugen, skal jeg begynde at træne nu -
- på den tidligere RAF-base White Waltham, i en Dakota fra krigen.
Min instruktør Cliff lader mig møde Kath Burnham.
Hun er en af landets to Dakota-instruktører.
Colin McGregor. Han er din nye elev.
Han fløj Tiger Moth, Harvard og Spitfire sidste år.
Jeg hader ham allerede. Fortsæt.
Nu tilbage til de tunge ting. Vi ses i morgen.
- Skal vi gå ind? - Ja.
Det er et robust, gammelt fly, denne DC-3.
Det er godt for ham at få styr på den -
- før han fortsætter med det, der er tungere, nemlig Lancasteren.
Jeg må sørge for at gøre alt, hvad Kath siger til mig, på rette måde.
Det skal gå til præcis sådan. Jeg er ret nervøs.
Han stiller de rigtige spørgsmål. Det er altid en begyndelse.
Men han virker lidt ængstelig.
Sig til, hvis den snurrer.
Denne krigsveteran er så forskellig fra flyene, jeg flyver til daglig.
Og selv om Kath er nødvendig for at få den til at lette -
- vil det kræve alt af mig at flyve uhyret.
Cliff overvåger med sine kritiske øjne.
Råber jeg "fugl", så hold hænderne over øjnene. Det her er glas.
Efter al kontrol er det tid til den rigtige test: At lette.
Der er så meget at koncentrere sig om.
Det er meget vanskeligt at styre flyet på jorden.
Jeg kæmper for at holde ret kurs.
Sådan!
Det var flot. Det så lige ud, ikke? Pænt og lige.
Lyder det fly ikke mageløst?
Han er naturligvis en rigtig toppilot.
Nu er du på vej mod 110 knob.
Det er svært at beskrive, hvordan det føles.
Det er som at køre en veteranbus, når man er vant til sportsvogne.
Det var godt. I hvert fald for mig.
Når man sidder langt tilbage i et stort fly, føler man, at det svinger.
Men han rykkede ikke så meget, så han holdt det nok temmelig lige.
Jeg har fløjet i over 20 år, og det her er svært.
Man tænker på de 18-årige, der skulle flyve uhyret for første gang.
Giv agt!
På RAF-flyveskoler blev piloterne håndplukket fra rekrutterne.
De øvrige frivillige specialiserede sig i andre discipliner.
Rekrutterne blev sendt ud af landet til en af imperiets 333 flyveskoler.
De blev spredt over hele det britiske imperium.
18-årige Desmond Pewy gik direkte fra Charterhouse-skolen -
- til flyveskolen i Canada.
Canada viste sig at være et godt sted til træningen.
For der var ingen mørklægning -
- og man fløj fuldstændig i fred, hvilket var vidunderligt.
Reg Barker var kun 19 år.
At være oppe i luften, mutters alene, i et fint fly -
- med himlens frihed ... Fantastisk, et rigtigt privilegium.
Jeg havde aldrig fløjet før. Ikke engang kørt en bil.
Hvordan gør man ved landingen? Med landingsstellet? Så er det gjort.
Til sidst, når du er stabil ...
På min flyvning kæmper jeg stadig med den krævende arbejdshest.
Men nu, hvor jeg har styr på styregrejerne, er det sjovt.
Det her er rigtig, fysisk flyvning.
Han er på vej ind. Han har slået landingsstellet ned.
Som du ser, arbejder han temmelig hårdt.
- Ellers vælter det. - Det er i orden.
Nu er jeg nervøs over at lande på den græsbevoksede landingsbane.
Det svære er at forhindre, at det svinger, når jeg lander.
Nu er det store øjeblik inde. Vi får se, om han klarer det.
Ned med bremseklappen. Vær varsom med fødderne.
- Ned med halen. - Nu skal han holde det lige.
Godt gået, det var rigtig godt.
- Flot. - Han forsøger bare at brillere nu.
At lande er én ting, at holde et fly uden stabilisator er vanskeligere.
Hvor er det? Dér. Du spurgte.
- Jeg slog ikke nogen ihjel. - Flot. Hold øje med skiltene.
Lad os standse, mens legen er god.
Er du uskadt, Colin? Godt klaret!
Jeg er ret svedig. Det var hårdt.
Med tanke på, at han aldrig har fløjet, var det ret godt.
- Hvordan er det at flyve? - I luften føles det meget stabilt.
Som du sagde, skal man være bestemt og vise, hvor man vil hen.
Før jeg må flyve Lancasteren, har Cliff en benhård opgave.
Gik man i biografen i 1941, troede man, at bombningen gik strålende.
Slip 500 kg, Mick.
Bombningerne udførtes om natten, og man sagde, at målene blev ramt.
Den er sluppet.
- Jeg ramte en grim med den sidste. - Godt! Lav en nazi-cigar.
Premierminister Churchill indså snart den forfærdelige sandhed.
Ved folkeregistret i Kew møder jeg arkivar Jessica Lutkin.
Hun skal vise mig, hvad der virkelig fandt sted i 1941.
Dette er et vigtigt dokument for bombestyrkerne, skrevet i 1941.
Det er en analyse af resultatet -
- af bombekampagnerne, der blev udført over Tyskland.
Det var den første videnskabelige rapport. Nu havde de statistikker.
Før det var det kun besætningerne, der rapporterede, om de havde ramt.
- Hvordan samlede de beviser? - Ud fra fotos.
Kameraer på landingsudstyret tog billeder, når bomberne faldt.
Ud fra de billeder kunne de så skrive en rapport.
Jeg vil sige en snooker-vits, men jeg kender ingen.
For jer, der har sort-hvidt tv, er den lyserøde ved siden af den blå.
Vi går til en rapport. Her har vi en.
"En granskning af billeder taget under natbombninger i juni og juli -
- peger på følgende konklusion:"
"Når det gjaldt fjendemål, ramte kun én af tre inden for 8 km."
"Over hele Tyskland var andelen kun én af fire."
"Over Ruhr-området var det én af ti."
Betød det, at hver tiende nåede målet, eller at bomberne ramte?
Kun hver tiende nåede målet.
Hvad var reaktionen, da den rapport blev læst af topfolkene?
Det var ganske enkelt chok. De kunne ikke forstå, det var så slemt.
Wow!
Overraskende, hvor ineffektive bombningerne var i begyndelsen.
Og også for Churchill og de andre magthavere var dette overraskende.
Interessant at se, hvordan de rettede op på det.
Hvad de gjorde i stedet for i forsøget på at forbedre det her.
For Churchill var svaret let.
Bombestyrkerne behøvede et totalt eftersyn. Han begyndte øverst oppe.
I februar 1942 -
- blev Arthur Harris udpeget til ny øverstbefalende.
Vi møder forfatteren Patrick Bishop for at få mere at vide om Harris.
Et navn, som dukker op hele tiden, er Bomber Harris.
Bomber Harris var hans folkelige navn. Ellers var det Burt Harris.
Og af sine mænd blev han kaldt Butch.
Han havde et børsteagtigt overskæg, der gav ham et griselignende look.
Og man ville ikke komme ham på tværs.
Men han havde en enorm vilje og energi og en kolossal selvtillid.
Og de egenskaber tog han med sig til bombestyrken.
Han kom i rette tid. De store, firmotorers bombefly kom samtidig.
Han forvandlede de tunge bombefly til masseødelæggelsesvåben.
Hans ankomst er det startpunkt -
- hvor det begyndte at blive ubehageligt for tyskerne.
- Var han vellidt af mændene? - Han var nok enormt respekteret.
Jeg tror, at de forstod, hvad han var i gang med.
For at de ville sætte livet på spil, var dét nok nødvendigt.
Hårde mænd behøves i krigstid. Dét var han.
Harris mente, at bombningerne kunne vinde krigen.
"Nazisterne gik ind i krigen med en barnlig forestilling."
"At de ville bombe alle, men at ingen ville bombe dem."
"Ved Rotterdam, London, Warszawa og 50 andre steder -
- udførte de deres naive teori i praksis."
"De har sået vinden, og nu må de høste stormen."
Stormen havde fire motorer og bar navnet Lancaster.
Med en topfart på næsten 500 km/t. var den hurtigere end forgængerne.
Den bar også den største bombelast i krigen.
Den er 10 meter lang. Et par tyske hektar bliver aldrig de samme igen.
Harris havde nu våbnet, han behøvede.
Det blev centralt i hans planer om at skabe en kæmpestyrke -
- som han troede kunne knække tyskerne alene ved luftbombning.
Han drømte om at forene tusind bombefly i et samlet bombetogt -
- så han ville hele tiden have bygget flere fly.
At få alle bombefly ud fra fabrikken krævede en stor arbejdsstyrke.
Jeg skal møde Susan Jones, der arbejdede som nitter -
- på den helt nye Lancaster.
Er det første gang i lang tid, du ser flyet?
Det er så følelsesladet. Jeg er ved at græde, når jeg ser hende.
Hun er helt fantastisk.
- Hvor længe byggede du flyene? - I fem år.
- Fra hvilken alder? - Fra jeg var 16, om natten.
- Fra 7 om aftnen til 7 om morgnen. - I fem år?
Mit livs lykkeligste tid. Det var fantastisk.
De firmotorers bombefly var kendt som "10.000 nitter".
Hold fast i nitterne. Jeg holder i bagsiden. Tryk, når jeg siger til.
Nitte. Sådan, så er én lavet.
Er det alt? Så tager vi en til.
- Du skal være hurtigere end dét. - Nitte!
- Men det er vel en god nitte? - Ikke dårlig.
- Kan du tage den nedenunder? - Ja.
Undskyld. Jeg ventede ikke på dig.
Den kan ikke klare en inspektion!
Du burde gøre et forsøg.
- Den er lidt for tung til mig. - Jeg holder den.
- Okay. - Nitte.
Det var en professionel, kan man se. Der har vi en vaskeægte prof.
Tror du, at jeg kan få job her?
I 1942 leveredes 700 af de revolutionerende Lancaster-fly -
- til baser ved frontlinjen.
Lancasteren var noget ganske særligt.
En rigtig krigsmaskine. Den så fantastisk ud.
Det er stadig en stor maskine. Jeg er stolt over at forbindes med den.
Uanset hvilken manøvre, man ville foretage, adlød den ...
Enestående. Man følte sig godt tilpas i den.
Den tålte mange tæv. Kunne uden problemer flyve med to motorer.
En fyr fløj en Lancaster hjem fra Tyskland med kun én motor.
Aspiranter strømmede ud fra flyveskolerne, og ikke kun piloter.
Hver Lancaster behøvede seks besætningsmedlemmer til.
To skytter, flymekanikeren, navigatøren, bombeudløseren -
- og radiooperatøren.
Bombestyrkerne var også multinationale.
Hver fjerde rekrut kom fra udlandet. Alle var frivillige.
I en hangar husker radiooperatøren John, hvorfor han lod sig hverve.
For det første fik man flere penge.
Desuden fik man lagner til tæpperne, hvilket var hyggeligt.
For det tredje fik man et par sko og et par støvler -
- i stedet for kun støvler. Jeg hadede støvler.
Og for det fjerde: Når man først havde fået "vingerne" -
- som det kaldtes dengang, så flokkedes tøserne omkring én.
At forvandle individer til et team kaldtes "at teame op".
Det var ikke en hierarkisk, militær proces, men mere demokratisk.
Set i bakspejlet fremstår det som kaotisk -
- for man blev anbragt i en hangar og fik ordre til at teame op.
Man var fanget i et stort lokale -
- med piloter, navigatører, bombeudløsere -
- radiooperatører og skytter.
"Team op," sagde de bare.
Man spekulerer på, hvad der skal ske bagefter.
Så stod en fyr frem. Han var ældre end os andre.
Han sagde, han var agterskytte, og ville vide, om vi to søgte et team.
Han sagde, at han havde en pilot.
Han sagde, at han var styrtet ned under uddannelsen -
- så han klarer sig nok nu. Han er god nok til os.
Det passede os, og så havde vi et team.
Det var en salig blanding af klasser, aldre og nationaliteter.
Utænkeligt før krigen.
En besætning bestod måske af en skoledreng, en havnearbejder -
- en bonde fra New Zealand og en canadisk kasserer.
Pludselig blev vi blodsbrødre.
Vi hjalp hinanden i tykt og tyndt. Og vi var et godt team.
Ellers havde jeg ikke siddet her i dag.
En ting, som jeg husker på en følelsesladet måde -
- er, at ved indkvarteringen, som vi delte med et team newzealændere -
- tog begge besætningerne ud på en mission.
Da vi kom tilbage, var alle deres ting væk. Sengene var tomme.
Jeg husker, at vi sad på sengene og var sønderknuste -
- over oplevelsen af at miste fyrene, der havde været hos os.
Så vi gjorde, hvad alle drenge gør. Vi gik hen på pubben og blev fulde.
Besætningerne tog ud om natten i de nye bombefly -
- for at udføre Harris' plan om at besejre Tyskland med luftbombning.
Den her byder jeg på
En opgave kunne vare i ti timer -
- og industrielle centre i hjertet af Tyskland var målene.
Telefonen kunne ringe.
Så råbte flyvekommandoen: "Okay, gutter. Nu gælder det!"
Så blev der stille. Den aften skulle vi ud på en mission.
Vi forsvandt op til messen til et måltid.
Altid æg og bacon, pølse og lidt ristet brød.
Så gik man op til gennemgangen, og da de trak forhænget væk -
- så man, hvor målet var.
Da kom der et stort suk. En rigtig langt ét.
Når flyene var lastet med bomber og brændstof, var man klar til afgang.
Når man kom til slutningen af startbanen og skulle lette ...
... så begyndte spændingen virkelig at stige.
Man talte slet ikke.
Man ventede på det grønne signal, lettede og så dem vinke til én.
Man plejede at tænke på, om man ville være her igen om nogle timer.
Navigatøren Douglas Hudson husker en særlig begivenhed -
- netop da hans bombestyrke fløj ud over Nordsøen.
Der kom en række tyske bombefly på samme rute som os, bare modsat.
Flykaptajnen sagde: "Gør ikke noget, hvis ikke de gør noget."
Og ved du, hvad de gjorde? De gav os lige en vingesalut.
De fløj ind og bombede Gould, og vi fløj ind og bombede Stuttgart.
Besætninger skulle være årvågne i timevis -
- og noget stærkere end kaffe blev tilbudt: Amfetaminpiller.
De gav os vågenpiller. Vi plejede at kalde dem dét.
Selv tog jeg aldrig nogen.
Jeg plejede at sætte mine fast på tyggegummi på bageste kanontårn.
Jeg tog dem én gang, og så behøvede jeg det ikke en anden gang.
Jeg var oppe at køre alligevel, ligesom alle i besætningen.
Stan Bradford var øvre mellemskytte.
Han er også et dekoreret flyver-es. Han nedskød fem tyske jagerfly.
Jeg var aldrig nogen sinde selvsikker.
Nej, jeg var dødsensangst.
Alle, der siger noget andet, lyver.
Besætningerne var nødt til at løbe spidsrod blandt tyske luftværn.
Ved White Waltham er jeg klar til næste træning i en anden Dakota.
Det bringer mig et skridt tættere på at flyve Lancasteren.
Cliff vil vise mig -
- hvor vanskelige de simpleste navigeringer var under krigen.
Jeg har sat kursen. Colin skal flyve en bestemt fart -
- for at nå frem til målet i tide.
- Hvilken fart skal jeg holde? - 120 knob.
Knob? Nej, det her er miles i timen.
- Vi regnede det ud i sømil. - Du må regne det om.
Mener du det? Er det miles i timen?
- Hvilken enhed har speedometret? - Miles i timen.
- Kan du regne det om? - Aner ikke, hvordan man gør.
Kom nu, det er grundlæggende viden.
Hvordan regner man det så om fra knob til miles?
Hvis jeg flyver 138 miles i timen, bliver det 120 knob.
Stemmer det? Godt. Ingen sagde noget om sømil.
Men krigsnavigatørerne vidste heldigvis bedre.
Jeg er nervøs for navigeringen, men vi får se, hvordan det går.
Det er utroligt spændende her i flyet.
Vi kan måske havne i Normandiet og spise lidt crepes.
Moderne fly har GPS, radar og flytrafikledelse -
- men navigatøraspiranterne havde kun kort, kompas og et ur.
Først vil Cliff have, at jeg får os sydpå, til Isle of Wight.
Sådan en træningsflyvning havde en ny besætning udført.
- Godt. Fremad. - 1-6-0. 160.
Nu må jeg bruge landemærker for at se, at vi holder kursen. Til tiden.
Du burde flyve over en vej.
Vi flyver forbi en stor vej, meget trafikeret.
Helt rigtigt. Flot klaret, pilot.
Men efter en god start har jeg vist mistet en hel by.
- Du ved ikke, hvor Haslemere ligger? - Nej, jeg er ikke navigatør.
Haslemere? Hvor stor er den?
Der ligger en by vest for næsen. Den ser ret stor ud.
Tre minutter til målet.
Lidt til højre, Colin. To grader.
Godt! Du klarede det.
Bare lidt mere til højre, Colin. Bygningen ved ...
- Det var pokkers, du fandt det. - Vi er lige over det.
Vi flyver over målet nu.
Vi er nået til det første mål, ikke dårligt af en nybegynder.
Da vi fløj Lancasteren, lykkedes det min canadiske navigatør -
- at finde det rette punkt hver 6. minut under hele flyveturen -
- hvilket var en enorm koncentrationsbedrift.
Det bevirkede, at vi ankom til målet på nøjagtig den tid, vi skulle.
Vi er på den rette kurs. Godt, pilot, fortsæt fremad.
Nu til det svære. Cliff vil flyve en simuleret bombetur over vand.
Det er næsten som natflyvning. Ingen landemærker til hjælp.
- Målet er på venstre hånd. - Fyrtårnet, ikke?
Der er det, mit mål. Fyrtårnet ved Beachy Head.
Vi flyver over det, men en ...
- Tidligt på den, ikke sandt? - Måske lidt tidligt, et minut nu.
Vi kom til målet ét minut for tidligt.
60 sekunder ... forskellen mellem succes og fiasko.
Under en natbombning havde vi smidt bomberne i mørket.
Vi flyver over det nu.
På et raid til Berlin havde vi ramt forbi med katastrofale 32 km.
Men at navigere om natten var ikke det eneste vanskelige.
Når de krydsede Nordsøen, blev de opfanget af tysk radar.
Jo nærmere de kom deres mål, jo tættere på kom lyskasterne -
- og luftværnsilden.
Vi blev fanget af lyskastere, og de havde fanget os i 35 minutter.
Man kan faktisk sige, at hvis man fanges af lyskasterne -
- kunne man sige godnat. Sådan var éns skæbne.
Men heldigvis klarede vi os.
Tyskerne havde det ideelle luftværnsvåben: 88-mm-kanonen.
Tusinder blev taget fra den russiske front for at hindre RAF's fremfærd.
Man kan se målet ud fra flammerne -
- omgivet af millioner af granatnedslag.
Det ligner helvedet.
Man tror virkelig, at nu er løbet kørt.
For at klare sig fløj bombeflyene tæt sammen gennem målområdet.
Men det øgede risikoen for kollisioner i luften.
En anden Lancaster kom ud fra vores styrbordsside -
- og ramte os med vingen.
Lige under kanontårnet i midten.
Det gav, rent ud sagt, et pokkers brag.
Selv om flyets hale var ved at brække af -
- nægtede Dave at opgive missionen.
Flykaptajnen sagde: "David, du kan forlade os, hvis du vil."
Vi kunne stadig blive angrebet af fjendefly.
Mit tårn fungerede stadig. Hvorfor skulle jeg springe ud?
Og forlade mine kammerater?
Det gamle team
Hvis flyet nåede målet, kom det allerfarligste: Selve bombningen.
Piloten var nødt til at flyve lige i samme højde, uanset hvad.
Man sagde "Slip bomberne," og man kunne se ind i bomberummet -
- fra bombeudløserens position.
Var de væk, lukkede man bombelugerne -
- og piloten måtte flyve i sikkerhed.
Flyet steg, når al last var væk. Vi var lettede og begav os hjemad.
Bomber Harris var en mand, der havde travlt.
I maj 1942, efter kun tre måneder på posten -
- fik han resurser nok til at samle 1000 bombefly i ét angreb.
Målet var Köln.
Den første bølge gik så godt -
- at da den anden bølge lettede, behøvede de ikke navigere.
"Før vi kom over kysten, sagde kaptajnen til navigatøren:"
"Jeg tror, at jeg ser et rødt lys på himlen, meget langt væk."
Navigatøren svarede: "Det er Köln. Du behøver ikke længere mig."
"Vi kunne se Köln brænde fra England."
"Det var bare et svagt, rødt lys i horisonten."
"Da vi ankom, var det et ildhav, og vi smed bomberne midt i det."
"Det var da nemt nok."
Angrebet ødelagde 2500 industribygninger -
- dræbte 469 civile og sønderbombede 40.000 hjem.
Det rystede nazi-ledelsen så meget -
- at de overlevende med trusler om dødsstraf fik ordre til at tie.
For Harris bekræftede det, at hans plan ville virke.
Der er mange, som siger, at bombninger ikke kan vinde en krig.
Mit svar er, at det aldrig er prøvet, og at vi får se.
Snart blev Ruhr, Essen, Berlin og en masse andre byer -
- mål for fladebombning. De blev ramt nat efter nat.
Bombestyrkerne udførte storstilede angreb i Tysklands hjerte.
De fløj tit to gange om ugen til mål seks timer væk.
Og da USA kom ind i krigen i januar 1942 -
- fik bombestyrkerne en magtfuld allieret.
Om sommeren begyndte USA at bombe om dagen.
Nu kunne de allierede bombe tysk krigsindustri døgnet rundt.
Men det kostede. Det tyske forsvar blev stadig farligere.
En Lancaster kunne i snit kun udføre syv missioner over Tyskland.
Kun hver sjette besætningsmedlem overlevede 30 missioner.
Den største trussel var tyske nat-jagerfly.
Agterskytterne var bombeflyenes første forsvarslinje.
At lære at ramme hurtige jagerfly krævede uafbrudt træning.
87-årige Dave Fellowes vil vise os, hvordan han gjorde det.
I brugte lerduer som træning, ikke sandt?
Jo, en hel del. Lige fra den første skydeuddannelse.
Det var den bedste måde at lære afdrift og træne med sigtekornet på.
Træk.
Skytterne fik en regelmæssig mængde lerduer at træne med.
Træk.
18 tommer fremad.
Du godeste!
Sigt lidt mere mod mig og lidt højere op i luften.
Jeg følte, hvordan broderkampen begynder at spidse til.
Træk.
Det er vanskeligt at ramme de hurtige lerduer.
At nedskyde nat-jagerfly må have været uendeligt meget sværere.
Rigtig tæt på.
At træne og at flyve i tårnet må have været to vidt forskellige ting.
Mine øjne stod ud som orgelstemmer.
I jagten på fly, hvis man så et fjendefly.
- Han er jo der, ikke? - Han er hurtig.
Du ramte lidt ved siden af den.
- Vi skød den ned. - Ja, du nedskød den sidste.
Desuden skulle Dave lære at bruge en maskinkanon, kaliber .303.
Våbenmekaniker David Main vil vise os, hvor effektive de var.
- Klar? - Okay.
Jeg skyder på metalplader, der er lige så tykke som tyske jagerflys.
Okay, Ewan. Når du er klar.
Indstil skydningen.
Det her var beskyttelse for piloten og besætningen, ved deres sæde.
Og ingen af kuglerne er nået igennem.
- Kuglen gik ikke igennem. - Nej.
Og den panserbrydende gik heller ikke igennem.
Man havde mere end gode chancer for at overleve.
Daves chance for at skyde flyet ned var at ramme brændstofslangen -
- en hydraulikslange eller styretøj. Ellers duede en 303'er ikke.
Agterskyttens job virker som det allermest ensomme og sværeste.
Jeg vil få en anelse om, hvordan det var for Dave, 19 år.
Jeg presser mig ind i kanontårnet med alt udstyret, han bar -
- for at klare minusgraderne.
Den skulle lukkes bag mig.
Det føles underligt.
Det var en ret klaustrofobisk følelse.
Det her er nu éns verden. I ni timer eller mere er det her min verden.
Havde vi haft et termometer, havde det aldrig vist plus. Det var koldt.
Det var meningsløst at medbringe en lommelærke. Den frøs bare alligevel.
De gav dig en chokoladestang, men den frøs også og kunne ikke tygges.
Man kunne ikke stå eller gøre noget. Kun bevæge sig sådan her.
Det var alt, hvad man kunne gøre.
Det er svært at komme ind, men at komme hurtigt ud var endnu værre.
Hvis jeg ville ud ... min faldskærm er derude ...
... skulle jeg dreje tårnet i denne retning, så dørene havner der.
Derpå skal jeg åbne dørene sådan her.
Den sidder lidt fast.
Jeg skulle læne mig tilbage, tage faldskærmen heromme -
- komme tilbage, tage faldskærmen på -
- og så vride tårnet, så ryggen var vendt udad -
- og så læne mig tilbage og bare falde ud i mørket.
Hvis flyet brændte eller snurrede, hvilket ofte var tilfældet -
- var det nærmest umuligt, kan jeg forestille mig.
Derfor døde mange agterskytter. De nåede ikke ud.
Jeg vidste, hvor min faldskærm var.
Gav kaptajnen ordre til at springe, vidste jeg, hvad jeg skulle gøre.
Vi havde den holdning i vores team -
- at hvis flyet var stadig i luften, var vi stadig i flyet.
"Fra min mors nattesøvn havnede jeg i den tilstand."
"Jeg rullede mig sammen i dets mave, indtil min våde pels frøs."
"10 km fra Jorden, væk fra dets drøm om liv -
- vågnede jeg op til luftværnsild og jagerfly som et mareridt."
"Og da jeg døde, spulede de mig væk fra tårnet med en slange."
Med begrænset ildkraft anvendte de en anden metode:
Proptrækkeren.
Det var en række dykninger og stigninger, mere som et jagerfly.
Men den enestående Lancaster klarede det uden problemer.
Hvis din skytte sagde "proptrækker", drejede man øjeblikkeligt -
- skruede nedad, skruede op igen og drejede så ned igen.
Tænk, hvad det udsatte flyet for. Og man gjorde det med fuld bombelast.
Vi blev angrebet fire gange samme nat af jagerfly.
Vi undslap hver gang via proptrækkeren.
Men proptrækkeren var kun effektiv, hvis man så fjenden komme.
I 1943 så besætninger andre fly sprænges uden synlig grund.
Luftwaffe havde udviklet et nyt, hemmeligt våben -
- mærkeligt nok kaldt "jazzmusik": Schragemusik.
Tyske jagerpiloter indså, at bombefly ikke kunne se under sig.
De kunne komme nedefra -
- og havde kanoner, der var rettet vinkelret opad gennem cockpittet.
Bombeflyene så dem ikke og hørte dem ikke.
Det første, de bemærkede, var granater, der kom farende nedefra.
Blev man beskudt med jazzmusik- kanoner nedefra, var der ingen udvej.
En pilot, der brugte dette våben, var Rolf Ebhart.
Han fløj Messerschmitt 110 og jagede britiske bombefly.
Han nedskød otte styk.
Fortæl om dit første Lancaster-møde.
Jeg så den ca. 100 meter over mig.
Jeg skælvede, og mit hjerte hamrede. Naturligvis.
Jeg sagde til mig selv: "Ram ikke ved siden af."
Jeg anbragte mig under Lancasteren og tænkte ikke på -
- at den var på vej til målet. Så alle bomber var der stadig.
Jeg sigtede midt på skroget -
- og hele flyet eksploderede efter et sekund.
Virkningen var, at jeg ikke længere kunne se noget.
Jeg var blændet i fem minutter, men så kom synet tilbage.
Rolf var så tæt på sine ofre, at han kunne notere deres serienummer.
Der er de. Skudt ned, Lancaster.
Jeg har kodenumret på nogle af dem.
Det var Stuart, Halifax. Her var der tre på en nat inden for 50 minutter.
Den nye opadrettede maskinkanon indebar -
- at i 1943 stod nat-jagerflyene for 70 pct. af de mistede bombefly.
En mand overlevede og kan fortælle om den usynlige fjende.
Reg Barkers Lancaster blev skudt itu af "jazzmusik".
Hans fly styrtede ukontrolleret, og Reg var ved at miste bevidstheden.
Jeg kunne ikke røre en finger. Jeg var trykket op imod cockpittaget.
Under mig så jeg brandene, som vi havde startet i Kiel.
Det stod klart, at vi skulle møde jorden i løbet af få sekunder.
Så blev alt pludselig fredfyldt, alt blev stille.
Var jeg kommet til et sted ...
Boligen i himlen, som vores almægtige Gud havde til hensigt?
Pludselig hørtes en hylende lyd -
- hvilket jeg bagefter indså var vinden, der suste gennem mit tøj.
Jeg var ude. Jeg sad ikke længere i cockpittet.
Hvordan det gik til, kan jeg kun gætte på.
Jeg så mit fly styrte ned ved siden af mig -
- i flammer, naturligvis.
Faldskærmen var åben, og jeg så træerne i en skov under mig -
- oplyst af det brændende fly.
Så havnede jeg i trætoppene. Der klarede jeg mig mirakuløst.
Reg tilbragte resten af krigen som krigsfange.
Det her er mine id-skilte, mine "hundetegn".
Det ene var mit officersskilt i RAF -
- og det andet var det, tyskerne gav mig -
- da jeg blev gæst hos nazisterne.
"Stalag Luft 1, 5182" ... Det er mig.
Den natlige leg med døden var utroligt stressende for de unge.
Stan Bradford mindes en kammerat, der brød sammen på en tur.
Under en tur havde vi et problem med vores flymekaniker.
Selv i dag nægter Stan at sige hans navn.
Han blev kaldt Ginger, fordi han var rødblond. Men du får ikke hans navn.
Ginger ... var ikke nærværende.
Han gemte sig bag pilotsædet.
Han blev hentet ud derfra. Vi så ham aldrig igen.
Dokumenterne blev stemplet med MPK, Mangel på karakterstyrke.
Og det skabte problemer, hvis nogen bad om at se tjenestepapirerne.
MPK-sager var sjældne.
De andre slap af med stresset på andre måder.
Der var ekstreme tilfælde, når folk skød ud af vinduerne om natten -
- og ganske banale slagsmål på flyvepladsen -
- og alle mulige ting ... De fik en skideballe.
De indså, at man var nødt til at lette på trykket.
I Østengland havde hundredvis af flybaser tusinder af unge mænd -
- som ville glemme krigen i nogle timer.
Vi gjorde alting sammen. Når vi gik ud, måtte vi tage en tosædet MG.
Vi sad tre på kalechen, tre på forsædet og to på stænkskærmene.
Vi plejede at binde dem om livet, så de ikke faldt af.
Kun én gang standsede politiet os. Ikke fordi vi overtrådte loven -
- men fordi betjenten ville sørge for, at ingen faldt af.
Vi er på Blue Bell i Lincolnshire, et af bombefyrenes yndlingssteder.
Her tømte de pubben for drikke.
Vi møder Dave, pilot Tony Iveson og navigatøren Douglas Hudson.
Der var mange narrestreger.
- Men I var jo unge, 20 år gamle? - Der var aldrig onde hensigter.
Såsom afbrænding af klaveret eller motorcyklen i messen.
- Brænde gummi inde på messen! - Det kan jeg lide at høre.
Gutterne tog en ko med ind i messen.
De tog en ko, og den skabte stort kaos.
Mange var uerfarne, forvirrede over det modsatte køn.
De fleste af os var for unge til at forstå os på kvinder.
Vi var nogle rigtige klovne.
Vi skulle også høre, og se film -
- eksplicitte amerikanske film, om kønssygdomme.
Alle de grimme ting, der kan ske med én.
Det gjorde én bange for det resten af livet ... næsten.
Hvis hun er let på tråden, har hun det.
Hvis hun har det, får du det.
Og glem ikke, at en plet på din pik forsinker hjemsendelsen.
Den har jeg ikke hørt før.
I 1943 kæmpede bombestyrkerne endnu mere intenst.
Man smed stadig flere bomber, men den tyske industri kollapsede ikke.
Folk begyndte at tro, at fabrikkerne kunne fås i gang temmelig hurtigt.
Så næste sårbare punkt skulle blive arbejderne.
Og nu dukker den grusomme tanke op -
- at det virkelige mål var civile arbejdere.
Termen, der blev brugt til at beskrive det, var "afhusning".
Målet var ikke kun at sprænge, men også at brænde.
Bombestyrkerne smed nu flere brændmidler end eksplosiver.
I juli 1943 brugte Harris denne dødbringende cocktail -
- på tilintetgørende måde.
Hamburg, Rigets næststørste by, er ved at blive ødelagt af RAF.
Hovedangrebet indledtes den 24. juli -
- og i nætterne, der fulgte, opgav vores firmotorers bombefly ikke.
Vi tager til Hamburg for at indse angrebets virkning.
Flere forskellige faktorer gjorde angrebet så ødelæggende.
En afledningsmanøvre styrede de tyske jagerfly væk fra bombeflyene -
- og navigatørerne indkredsede målet perfekt.
Kombinationen af en varm, tør sommer og mange brændmidler -
- skabte et aldrig før set fænomen: En ildstorm.
Temperaturen nåede ca. 400 grader, vindene nåede 240 km/t.
Nadia Convery er indbygger og forsker i Hamburg.
Hun har bragt os til Skt. Nikolai-kirken.
Den var så fremtrædende, at RAF brugte den som landemærke.
I dag er den et mindesmærke for dem, der mistede livet i angrebet.
Ødelæggelsen er utrolig, ikke?
Karrebomberne smed de først for at fjerne tagene på husene -
- og så smed de brandbomber ned i husene, hvor der var meget træ.
De brændte op med det samme, og gaderne var smalle -
- så det var let for ilden at brede sig.
- Var det målet at sætte ild til dem? - Ja, det var målet.
Briterne undersøgte tydeligvis, hvor letantændelige tyske byer var.
I et område forsvandt 96 procent af husene helt.
- Totalt ødelagte. - Det var pokkers.
Nazisterne frygtede, at 6 lignende angreb ville afslutte krigen.
42.000 mænd, kvinder og børn blev dræbt.
Det er tankevækkende, når man ser alle de tomme facaderuiner -
- og de utallige ton murbrokker.
Jeg tænker på familierne og børnene, og som forælder ...
At forsøge at få børnene ud af det inferno må have været forfærdeligt.
Nadia har inviteret os til et hotel for at møde ofre for ildstormen.
Hans Werner Prell var 13 år dengang. Helga Hunter var 16.
Det glæder mig at træffe Dem.
Historien om tasken er meget speciel.
I tasken var der vigtige dokumenter -
- og nogle smykker. Det var alt, hvad der blev tilbage.
Det var det eneste, han reddede. Han holdt fast i den under ildstormen.
De kunne knap nok bevæge sig på grund af vindstyrken.
Han beskriver det med temmelig stærke ord.
Han sagde, at en rød væg kom imod ham -
- og så faldt de omkuld, men måtte op igen og kæmpe videre.
Det giver temmelig stærke billeder.
Han siger, at lige så tæt på, som du sidder ved siden af ham -
- begyndte folk at brænde op ved siden af ham.
Det er umuligt at forestille sig. Det, han så, er bare ...
Jeg var 16 år dengang, den aften.
- Må jeg tale tysk? - Selvfølgelig.
Gaderne blev ramt. Alt stod i flammer.
På vej hjem var hun nødt til at vælge et sted, hvor hun gik forbi -
- folk, der lå døde på gaden ... Lig.
Asfalten smeltede af varmen, og hun så folk, der sad fast i den -
- og ikke kunne komme fri. Ingen kunne hjælpe dem uden at sidde fast.
Når man læser om fladebombningerne -
- og hvordan de beskrives af de højeste officerer, og så ...
Det kan formuleres, som om det ikke er vilkårlige civilbombninger.
Man kan retfærdiggøre det med ord.
Man siger, at det er en legitim taktik -
- for at skade industrien i det land, man kæmper imod.
Jeg ved ikke, om noget af det kan retfærdiggøres.
42.000 civile døde i Hamburg på en uge, under ét angreb.
Det kan man aldrig retfærdiggøre. At dræbe uskyldige mennesker.
Man kan ikke retfærdiggøre mord på 6 millioner jøder og homoseksuelle -
- men det handler ikke om dét, men om at forsøge at forstå det.
Ja, hvad der skulle til for at kunne besejre den ondskab.
Ja, nazismen.
For 70 år siden var alt anderledes. Krigen var langtfra vundet.
Harris følte, at flere angreb som det mod Hamburg -
- ville give sejr til foråret.
Vi har til hensigt helt at svække -
- hvert eneste af fjendens industricentre, hvis det kræves.
Vi er nu på vej til det mål.
Angreb som det mod Hamburg har påvirket senere krigsførelse.
RAF bruger nu om dage luftvåbnet meget mere præcist.
Bosnien og Irak, hvor jeg gjorde tjeneste, Libyen og Afghanistan -
- adskiller sig meget fra 2. verdenskrigs fladebombning.
Vi er alle vant til at se billeder af præcisionsangreb.
Civile tab accepteres ikke længere.
Min gamle eskadron, Dambusters -
- lå forrest i udviklingen af denne nye taktiske metode.
Den er nu i brug i Afghanistan.
Jeg vil selv se, hvordan nutidens RAF håndterer konflikten -
- mellem at bruge flyvevåbnet og undgå civile tab.
For at komme til eskadronbasen i Kandahar skal jeg flyve om natten -
- for at undgå Taleban-angreb på vores fly.
Jeg har fuldt sikkerhedsudstyr. Vi er i en krigszone.
Vi må beskytte os mod alt, hvad der kan blive skudt mod os.
Det var fire år siden, jeg var i eskadrillen. Jeg glæder mig -
- med en blanding af forventning og uro.
Vi foretager rejsen i et mørkt Hercules-fly.
Lige før vi landede, blev der skudt en raket ind på Kandahar-basen.
Det minder om dét, bombestyrkerne oplevede for 70 år siden.
Under 2. verdenskrig begav tusind bombefly sig ud på en mission.
I dag har RAF et detachement på kun otte overlyds-Tornadoer -
- for at opnå deres mål.
Mine erfaringer fra Irak ligner dette. Operationen er lige så stor.
Men det er slet ikke af 2. verdenskrigs omfang.
Det var over 100.000 personer, som fløj under krigen.
Koalitionen er ved at overdrage magten til landets regering.
Den politiske situation kunne næppe være mere følsom -
- og det sidste, de har råd til, er civile tab.
Men heldigvis er moderne fly mere fleksible end Lancasteren.
De kan udføre forskellige roller, fra at angribe fjenden -
- til at finde sprængladninger, som er gemt i jorden.
Oberstløjtnant Keith Taylor er eskadron 167's kommandør.
Han viser, hvordan teknikken bruges til at undgå civile tab.
Inden han overvejer at bruge våben -
- skræmmer han først fjenden med en lav overflyvning.
Vi foretog en styrkeopvisning. Da vi senere kom tilbage -
- spurgte jeg jordkommandoen, om formålet var nået.
Han sagde, at det var det. At der skete ting -
- og at han ville vise skurkene, at hans hund var størst.
Virker det ikke, griber han til sit arsenal af præcisionsvåben -
- fra tunge kanoner til målsøgende missiler og bomber.
Besætningen har også nogle af verdens bedste kameraer -
- i det, der er kendt som lynaflederen.
Så fra 4500-5000 meters højde kan man udpege et individ?
Ja, det kan man. Man kommer tæt på -
- og kan i visse situationer se, om de bærer våben eller ej.
I denne kampagne har eskadrillen fløjet hundredvis af missioner -
- uden at smide en eneste bombe.
Det får én til at indse bombernes effektivitet i krigens første år.
Men i 1944 ville Churchill bruge bombeflyene på andre måder.
Han følte, at de nu kunne klare mere detaljerede opgaver.
Før D-dag ville han have, at Harris gik fra at bombe tyske byer -
- til at bombe udvalgte kommunikations- og transportmål.
Bombestyrkerne havde gjort store fremskridt de seneste to år.
Det var blevet historiens mest ødelæggende styrke.
Men den var i stand til mere end at udføre præcisionsbombning.
De nye metoder ... det var nu sikrere at flyve om dagen -
- så visse angreb fandt sted om dagen ... var Harris imod.
Han mente stadig, at krigen skulle vindes ved at ødelægge tyske byer.
Så han gjorde hård modstand, som kun han kunne -
- mod en handling, som alle andre følte var rigtig.
Bombestyrkerne havde været et meget stumpt redskab.
På dette tidspunkt af krigen var de snarere et præcisionsinstrument.
Noget, der kan uddele passende vold på en meget præcis måde.
Min gamle eskadron, Dambusters, gik i spidsen for dette.
Den dannedes i 1943 for at angribe dæmningerne i Ruhr-dalen -
- ved hjælp af opfinderen Barnes Wallis' bombe, der slog smut.
I 1944 gennemførte de krigens mest vovede præcisionsangreb.
Vi er kommet til eskadrillens gamle officersmesse, nu et hotel -
- for at møde lederen Tony Iveson og tale om hans del i angrebet.
Tirpitz var det største tilbageværende tyske slagskib.
Hun udgjorde den største trussel mod den allierede søfart -
- og briterne blev besatte af at sænke hende.
Hun gemte sig i de norske fjorde, næsten uden for rækkevidde.
De satte stærkere motorer på Lancasteren -
- og fjernede midtertårnet og de forreste kanoner -
- og mange andre tunge ting, såsom pladerustningen bag mit sæde.
Lancasteren kunne da nå Tromsø fra Skotland -
- og det viste sig at være en flyvetur på 12 1/2 time.
Bomben, der skulle sænke Tirpitz, var Barnes Wallis' nye supervåben:
Tallboy på 5500 kilo.
Vi indtog position før indflyvningen.
De første ni bomber fra Eskadron 617 faldt i løbet af 90 sekunder.
Hvis man stod på Tirpitz, kom der ni femtonsbomber farende -
- med lydens hastighed.
To ramte plet, tre kom tæt på.
Slagskibet på 56.000 ton var dødsdømt fra dét øjeblik.
Skibet skyder stadig, mens eksplosionerne lyner og glimter.
I røgen fra enorme eksplosioner krænger Tirpitz over og synker.
Det var en demonstration af, hvor langt bombestyrkerne var nået.
Og det var opnået med den mægtige Lancaster.
I dag kommer min chance for at flyve den.
For mig, som et medlem af Eskadron 617 -
- er det nok det største privilegium, man kan få: At flyve en Lancaster.
Og det er jo den eneste, der er stadig i Storbritannien.
At jeg desuden må gøre det med Ewan om bord er fantastisk.
At vi begge oplever det samtidig ...
Det er, hvad det handlede om: At være et team ...
Følelsen af at være et broderskab.
At gøre det med den person, man står nærmest, er noget helt specielt.
En Lancaster er lige så ikonisk, som Spitfire var.
Spitfirerne kæmpede én mod én i luften mod fjenden.
Med Lancasteren var det meget mere kompliceret.
De bombede byer af forskellig størrelse -
- og i den forgangne uge, hvor vi har været i gang med det her -
- har jeg mere og mere forstået, hvor kompliceret det er.
Den sidste flyvende Lancaster er så dyrebar -
- at hun kun må lette under ideelle forhold.
Så det er godt, at vejret er perfekt.
Det er flot at få fat i en sækkepibespiller.
Man må ikke glemme, at det er en krigsmaskine, som folk førte krig i -
- og mange kom ikke tilbage. Sækkepiben gør mig følelsesladet.
- Meget dejligt. - Virkelig.
Mange, bl.a. veteranerne, er mødt op for at se Lancasteren -
- ved en af de få lejligheder det år, hvor hun letter.
- Det her er vel din del af flyet? - Ja.
Så snart man fik beskeden om at tage af sted ... op ad stigen.
Så gik jeg til venstre og gled ind.
Kontrollerede tårnets drejning, når motorerne var gået i gang.
Den, der siger, at han ikke er bange, er ikke et menneske.
Den værste tid var før flyvningen, når man gjorde sig klar.
Man kunne ikke tænke på andet. I luften havde man et job at gøre -
- og det var en anden situation.
Hun var yndig, og du som pilot forstår, hvor betagende det var -
- at flyve så stor en maskine, når hun lettede, og at mærke hende ...
At flyve var dengang stadig så spændende.
Gav I hånd, inden I gik ind? Var der sådanne rutiner?
Nej, besætningen tissede på hjulet, men ...
Vi ville gerne gøre det, men der er for mange, som kigger på.
- Mange tak. - Held og lykke.
- God flyvetur. - God tur, det skal nok blive godt.
33 nu.
Det er en utrolig følelse ... Opmuntrende når halen letter.
70 knob, 80 knob.
Luftbremser af ... Mærk suset.
- En herlig, problemfri tur. - Du hælder mod venstre.
Vi har noget foran os.
Og så øjeblikket jeg har ventet på, hvor jeg får lov til at styre.
Jeg styrer RAF's eneste flyvende Lancaster.
Vi kommer op på venstre side af den.
Gå frem til næsen. Tak, ja.
Jeg er i Lancasterens næse med min bror ved roret. Sikket øjeblik.
Utrolig udsigt, ikke? Man har fantastisk udsyn herfra.
Vi flyver på himlen over Lincolnshire -
- som for 70 år siden var fyldt med bombefly på vej til Tyskland -
- med tusinder af nervøse, unge mænd. Nogle kom aldrig tilbage.
Alt for hurtigt skal jeg forlade styregrejerne.
Vil du tage styringen?
Vi flyver tæt forbi folkemassen nedenfor, og så skal vi lande.
Storbritanniens sidste flyvende Lancaster.
En af de ca. 7000, der foretog 156.000 flyvninger -
- er velbeholden på jorden igen.
Jeg er stadig rystet. Det var helt utroligt.
Det var virkelig fantastisk.
Det var helt nye synsvinkler. At lette derfra var mageløst.
Man kan se vingerne, og alle de fire motorer startes.
Så gik jeg ud foran, lå på maven og kiggede på jorden og himlen.
En oplevelse, man ikke kan forestille sig. Godt klaret.
Det var godt fløjet, Colin.
Lancasteren var et strålende fly, men også et dødbringende våben.
Og næsten 800 af dem deltog i angrebet i 1945 -
- som afgjorde, hvordan bombestyrkerne blev bedømt siden.
D-dags-invasionen var en samlet offensiv af land- og flytropper.
Russerne pressede på østfra.
Stalin bad de allierede i Vesten om at rydde vejen for Den Røde Hær.
Så Winston Churchill indvilgede i krigens sidste store bombetogt.
Det, som alle kan huske.
Det ironiske er, at da man kunne gøre, hvad man havde stræbt efter -
- havde selve den stræben mistet meget af sin mening.
Men Harris var jo Harris og fortsatte.
Man kan sige, at i Dresden viste det sig at være en by for meget.
I februar 1945 blev Operation Thunderclap udført over Dresden.
Dresden, Sachsens hovedstad, oplever luftkrigens pyroteknik.
Byen var et jernbaneknudepunkt, fra hvilket tyske tropper kørte østpå.
Her var også en million flygtninge, på flugt fra de russiske angreb.
Bombningerne var så ødelæggende, at de skabte endnu en ildstorm.
Den dræbte 25.000 mennesker.
Churchill havde godkendt det, men ændrede mening efter nogle uger -
- måske med den forestående fred i tankerne.
"Ødelæggelsen af Dresden rejser tvivl om bombningernes udførelse."
Winston Churchill, 1945.
Harris blev bestyrtet over Churchills udtalelse.
Til sin dødsdag forsvarede han fladebombningen.
Harris var en fremragende leder og inspiration, og var meget effektiv.
Men i slutningen af krigen tog han fejl, da han stod fast på -
- at de fortsat skulle knuse tyske byer. Krigen var allerede vundet.
Ved slutningen af krigen i Europa, den 13. maj 1945 -
- takkede Winston Churchill via radioen vores væbnede styrker.
Han valgte slet ikke at nævne bombestyrkerne.
Jeg syntes, at vi blev uretfærdigt behandlet. Ikke så meget os -
- selv om vi ikke fik en medalje, men det er jo bare en lille plade.
Men jeg syntes, at behandlingen, Bomber Harris fik, var forkastelig.
Det eneste, han gjorde, var at udføre ordrer fra Churchill.
Den tyske krigsindustri blev rystet, men kollapsede aldrig.
Men 1 mio. soldater og tusindvis af luftværnskanoner forsvarede Riget.
For dem, der var med i kampagnen, er der ingen tvivl om betydningen.
Total krig er total krig, og vi var involveret i en total krig.
Vi kæmpede for vores liv.
I hele 4 år kunne kun bombestyrkerne bringe krigen til Tyskland.
De begyndte den. Hvad lavede de i Ipswich og andre steder?
Herregud, det var dem, der startede den satans krig, ikke os.
Men vi afsluttede den, og tyskerne forsvandt med halen mellem benene.
Det føltes ubehageligt på mange måder, men samtidig -
- adlyder krigen ikke nogen Queensbury-regler.
Og lige efter krigen -
- fik vi at vide, hvad der var sket i kz- og udryddelseslejrene -
- og så bliver man temmelig forhærdet.
I dag er der stadig uenighed om bombningerne under krigen.
Først i sommeren 2012, næsten 70 år efter krigen, rejser man -
- et monument i London for alle de 125.000 mænd i bombestyrkerne.
Det er forfærdelig sørgeligt -
- at de 55.500 unge mænd i bombestyrkerne -
- som omkom, ikke har fået en anerkendelse før nu!
Det er for sent i mine øjne. Det er en skam, men det er lidt sent.
Men gudskelov rejses der nu et monument til deres ære.
Da vi startede projektet, vidste jeg, at der ville blive svære stunder.
Vores besøg i Hamburg har rejst en del spørgsmål hos mig.
Men rejsen har lært mig, at de unge mænd i bombestyrkerne -
- var med i den eneste styrke, der bragte krigen til tyskerne.
Det har slået mig, hvor unge de var, og hvilken pris de betalte.
Uanset kontroverserne føler jeg lige så stærkt for dem, der fløj flyene.
De udviste et utroligt mod ved at gå ind i bombeflyene -
- nat efter nat: Tolvtimersmissioner, hundekoldt, trangt og skræmmende.
De mistede venner, men gik alligevel ind i flyene.
Jeg har ikke ændret mening om dem.
De er de samme helte, som jeg altid har ment, de var.
Tekster: Peter Buhl www.sdimedia.com